PELKO SYNTYY PEILIIN KATSOMALLA
MI-GO-MUNKKIEN SANANLASKU
Munkki on kuollut. Miten löydämme Faroukin ruumiin?
David?
Minä mietin.
- Jonkun toisenkin täytyy tietää. - Kenen?
- Tietääkö tulevaisuuden minä? - Ei.
- Kysyitkö häneltä? - En, enkä enää voikaan.
Tuliko meille riitaa?
Ei, mutta meillä on liian erilaisia näkemyksiä.
- Eli riitelimme. - Syd!
- Pitäisikö minun olla vihainen? - Ei. Meidän täytyy löytää ruumis.
Autammeko häntä? Faroukia?
Entä maailmanloppu?
Yksi asia kerrallaan.
Amiraali?
Mitä luet?
"Unheimlich on se, minkä olisi pitänyt pysyä salassa -
mutta on tullut julki."
Voisimmeko jutella jossain rauhassa?
Olin täällä oppilaana, elinikä sitten.
Maailma ei ollut viaton, mutta viattomampi.
Ajatuksemme olivat omiamme. Yksityisiä.
Ymmärrätkö? Enää ei ole niin.
On kuuntelijoita ja katselijoita, tieteisfiktion olentoja.
Telepaatikkoja, jotka lukevat salaisuutemme.
Olemme haavoittuvaisia. Salaisuutemme ovat.
Sama pätee senaattoreihin ja presidentteihin.
Täytyy luoda mieli, jota ei voi lukea.
Oma salainen mielemme.
Miksi kerrot minulle?
Kokeidesi vuoksi. Poika joka ei sairastele koskaan.
Joka paranee. Sinulla on lahja.
Sinä olet lahja.
Sanoit tekeväsi mitä tahansa maasi eteen. Valehtelitko?
- En. - Tee sitten tämä. Säilytä salaisuutemme.
- Kuinka vanha olet? - 17.
"Et ehkä ymmärrä sitä nyt", Järjen prinsessa sanoi -
hämmentynyttä Miloa katsoen,
mutta kaikella oppimallamme on tarkoitus.
Tekomme vaikuttavat kaikkeen ja kaikkiin -
jollain pienellä tavalla.
Kärpänen räpyttää siipiään, ja ilmavirta kiertää maailman.
Kun maahan laskeutuu pölyä, koko planeetta on painavampi.
Kun poljet jalkaasi, maapallo liikahtaa hieman.
Aina kun naurat, ilo leviää kuin väreet lammessa.
Aina kun olet surullinen, kukaan ei voi olla iloinen.
Sama pätee tietoon.
Aina kun opit jotain uutta, koko maailma on rikkaampi.
Oletko sinäkin täällä?
- Oliko jotain...? - David.
- Niin? - Minä tässä. Ptonomy.
- Ei naurata. - En tiedä, kauanko otteeni kestää.
- Oletko elossa? - Minut säilöttiin koneeseen.
Olenko siis elossa?
Munkki hakkeroi amiraalin mielen.
Keskusyksikön. Muistatko? Ne kaapelit?
Keskusyksikkö hakkeroi myös munkin. Näin hänet.
Täällä. Tietokoneessa. Hänen muistinsa.
- Ja? - Tiedän mistä löyly...
- Löyly? - Löyly... Löytää Faroukin ruumiin.
- Missä se on? - Paikassa nimeltä...
Paikassa nimeltä...?
Le Désolé.
Le Désolé...
Näetkö minut mielesi silmällä?
Todellisen muotoni?
Mahdotonta.
Kuten olit vuosia sitten. Miten?
Pikkulintu tulevaisuudesta kertoi mistä sinut löytää.
Ei sellaista voi suunnitella.
- Professori? - Hän ei ole täällä.
On aika kertoa salaisuus.
Minne veit ruumiini?
Jos kerron, annatko minulle sen ainoan?
Loputtoman unen?
Tällaista untako sinä näet?
- Kaunista. - Minun on ikävä ajamista.
Radio päällä, ikkuna auki.
Minne menemme?
Etkö näe? Suoraan edessä.
Milloin uni alkaa?
Nyt.
Le Désolé.
Tiedämme missä se on! Tarvitsemme suunnitelman? Kerrotaanko?
Jos kerromme, Farouk lukee heidän mielensä.
Ketä sitten käytetään?
Perse.
Paikoillanne, valmiit, hep.
- Oletko hereillä? - En ole varma.
- Älä tee noin. - Miten?
Katso minua kuin eläintarhan eläintä.
- Miten voit? - Mitä väliä?
On sillä minulle. Välitin sinusta aina.
Mitä?
Amy teki noin, kun häntä hermostutti.
Päätös ei ollut minun.
Tiedän, mutta onko hänestä mitään jäljellä?
Kerro yksi juttu, äläkä temppuile.
Olenko...
Olenko minä oikeasti täällä? Koska jos heräänkin hänen luonaan...
Olet täällä. Ihan oikeasti.
Olet minun luonani, ja minä suojelen sinua.
Ilmoitus numero kaksi: tunne oireesi...
Tämä ei tee kipeää.
Menin tappamaan hirviön.
Runo.
Amerikka! Annoin sinulle kaikkeni, enkä ole enää mitään.
Amerikka! 2 dollaria ja 27 senttiä, 17. tammikuuta 1956.
En siedä omaa mieltäni!
Amerikka! Milloin ihmisten sota lakkaa?
Äitini ei koskaan mennyt naimisiin. Poikaystävät vain vaihtuivat.
Osa oli nuorempia, osa naimisissa.
"Voi Joan, ole kiltti, Joan."
Hän oli traaginen pano, josta ei saanut otetta.
- Miten tämä liittyy...? - Ehkä syy on minun.
Ehkä työnsin hänet loitolle.
Tai ehkä universumilla on sairas huumorintaju.
Hyvä yleisö: Koskemattomat Barrettit.
- Ei naurata. - Ei niin.
- Tai ehkä se johtuu hänestä. - Ehkä niin.
- Lähtikö hän taas? - Lähti.
- Kertoiko minne? - Ei kertonut.
- Onko hän tehnyt niin ennenkin? - Virallisesti?
Ihan vain meidän tyttöjen kesken.
Jos yrität sanoa jotain, sano ääneen.
Lähden hänen peräänsä.
Rakastuin armeijassa poikaan, joka hyppi lentokoneista minua pakoon.
Mitä tapahtui?
Eräänä päivänä hänen varjonsa ei auennut.
Hän on muuttunut.
Oli niin romanttista, kun tapasimme sairaalassa.
Tarvitsin sitä. Rakkautta.
Sitten pakenimme Summerlandiin.
Se oli upeaa ja suloista. Hän on hyvä ihminen.
Hän yrittää niin kovasti.
- Mutta hän ei ole terve. - Mitä se edes tarkoittaa?
Sano sinä.
Ehkä hän ei ymmärrä...
Niin?
Eroa aidon ja kuvitellun, oikean ja väärän välillä.
- Eli hän on harhainen. - Ei. En tiedä.
- Oletko nähnyt hänen valehtelevan? - En.
En minäkään, mutta hän taitaa valehdella koko ajan.
- Mistä? - Siitä mitä hän tekee ja tietää.
Ja silti...
Kuka opettaa olemaan normaali, jos on ainutlaatuinen?
- Et luota häneen. - En minä sitä.
Rakastin sitä mitä meillä oli. Sitä ei vain ehkä enää ole.
Minun pitää sanoa tämä ääneen.
Poikaystäväsi on voimakas mutantti, joka voi ehkä tuhota koko maailman.
Jos vaikka loukkaat häntä liian pahasti.
Lähden hänen peräänsä.
Senkö takia, mitä juuri sanoin?
Sen takia, että vain rakkaus voi pelastaa maailman.
En vain ole varma, ymmärtääkö hän sitä.
Paikoillanne...
valmiit...
Muistutus: merkityksettömyyden tunne ei ole normaalia.
Hep!
- Seuraako hän meitä? - Noin päivän jäljessä.
Sacrement! Tämä on tuttu paikka.
Olemme olleet täällä ennenkin. Kehoni.
- Olemme lähellä. - Aika ja paikka ovat täällä suhteellisia.
Maasto muuttuu.
Joskus tunneittain.
Se on heidän temppujaan. Etten löytäisi itseäni.
Entä David?
Eksynyt poika harhailee täällä loppuikänsä.
Ellei hän selvitä salaisuutta.
- Jätin tällä kertaa lapun. - "Menin tappamaan hirviön."
- Ja "rakastan sinua". - Sanoinko jotain tulevaisuudessa?
- Ei. Ehkä. - Eli me riitelimme.
Tulevaisuuden sinä haluaa Faroukin apua.
- Täytyy olla toinenkin keino. Auts! - Olen sinun puolellasi, kusipää!
- Sanoi tulevaisuuden minä mitä tahansa! - Selvä, rouva.
Mikä tämä paikka oikein on?
Le Désolé.
Teki tosi kipeää.
- Missä luostari on? - Se taitaa liikkua.
- Miten rakennus voi liikkua? - En minä tiedä.
Kiirettä, olemme melkein perillä!
Nyt pääsemme houreista vaarallisimpaan.
Ajatus siitä, ettei toisten tunteilla ja tarpeilla ole väliä.
Kuvitellaan luola, jonka asukkaat eivät näe ulkomaailmaa.
He näkevät maailmasta vain varjoja seinällä.
Varjojen maailma ei ole todellinen maailma.
Heille se on täyttä totta.
Jos he näkisivät todellisen maailman,
he torjuisivat sen käsittämättömänä.
Entä jos ihminen astuu luolasta aitoon maailmaan,
eikä siltikään näe sitä?
Koska hän ei katso sitä.
Hän pitää prisman läpi nähtyä maailmaa todellisena.
SIISTI KANA
TÄH? SEHÄN ON ANKKA
Tilanteissa on kuitenkin ero.
KANA. ANKKA. OLETTE PILVESSÄ. SE ON LEHMÄ.
Luolavertauksessa ihmiset ovat aitoja ja varjot harhaa.
Nyt toiset ihmiset ovat varjoja kasvoineen ja elämineen.
Tämä on narsistin houre. Hänelle vain oma elämä on totta.
OLET IHAN TYHMÄ. ENKÄ OLE.
TYHMÄ TYHMÄ TYHMÄ
LUULIN ETTÄ OLIMME YSTÄVIÄ.
KUKAAN EI TYKKÄÄ SINUSTA, LÄSKI.
Vain omilla tunteilla on väliä, koska toiset ovat pelkkiä varjoja.
Eihän varjoilla ole tunteita.
Eiväthän ne ole totta.
Entä jos kaikki eläisivät luolissa?
SUKUPUOLTEN VÄLINEN PALKKAERO EI OLE VITSI.
OLETKO LÄSKI? KUULOSTAT LÄSKILTÄ.
Silloin kukaan ei ole totta. Et edes sinä itse.
Paitsi jos lopulta herää ja lähtee luolasta.
Miten oudolta maailma näyttäisikään varjojen jälkeen.
Mennään sisälle!
- He ovat... - Me.
Mennään sisälle!
- He ovat... - Me.
Mitähän heille tapahtui?
- Meille. Täällä. - Ei mitään hyvää.
Tämä paikka...
- Jonkinlainen maantieteellinen häiriö. - Mitä se tarkoittaa?
Mahdollisuuksien tienristeys.
- Tämän jälkeen mennään kotiin. - Eli minne?
Hankitaan rauhallinen talo maalta.
- Vanhennutaan yhdessä. - Ja kuollaan. Kuten he.
Jokainen tarina päättyy samalla tavalla.
Olen eri mieltä.
Suloista.
- Tekisitkö palveluksen? - Mitä vain.
Todista vielä joskus, että olen väärässä.
Toivottavasti sinulla on suunnitelma.
Etsi pitkän hetken kello...
Melanie...
Kultani merellä on taas
Kultani kaukana on
Kultani takaisin tuokaa
Melanie...
Se on tehty. Hän on nyt meidän.
Minun. Meidän.
Olen lähellä, rakkaani.
Tule luokseni...
Suomennos: Jouni Luoma